A Karácsony alapvetően a téli napforduló hagyományaira épülő vallási és világi megemlékezés. Ennek rövid történetével, hagyományaival foglalkozunk lapjainkon.
A Karácsony és a megelőző adventi időszak ünnepi eszközei nagyrészt a fény közeledtével ill. az év megújulásával függnek össze, ill. szerepet kapnak az örök életre utaló motívumok is. Ez utóbbit már az ókori rómaiak is az újévkor egymásnak ajándékozott zöldellő ágakkal jelképezték. 
A kerek év, a végtelenség és az örök élet szimbóluma a kör, amely a kelta, a germán, de az Európán kívüli kultúrkörökben is már jóval a kereszténység előtt felbukkant festett, faragott, épített vagy akár vesszőkből, indákból, tollakból készített mandalák formájában. Ez a XVIII. században, mint adventi koszorú tért vissza először 24, később 4 gyertyával. 
A fenyőfa állítása újkeletű szokás. Németországból indult útjára a XVIII. században, hozzánk osztrák közvetítéssel jutott el az arisztokrácia kezdeményezésére, a reformkor kezdetén. A XIX. századra a jómódú nemesi réteg átvette ezt a szokást, s valamikor a XX. század elejére terjed el országosan. A század végére már annyira gyakori, hogy csak nagy kiterjedésű fenyőültetvények tudják kielégíteni az ünnepi vágott fenyő igényeket. 
A magyar néprajzi adatok közt is sok olyan utalást találhatunk, amely arról tanúskodik, hogy eleink a megújulást, az örök életet szintén fához, jelképesen faághoz kötötték. A Borbála napján, dec. 4.-én vízbe rakott, karácsonyig hajtatott ág ennek továbbélése.
Az angolszász és a skandináv országok továbbvitték a pogány hagyományokat. Ma is használt karácsonyi eszközük a tiszafa, a magyal és a fagyöngy, mely utóbbi a viking mitológia szerint Frigg istennő nagylelkűségének és a megbocsátásnak állít emléket.

Jeles napok
Luca napja (december 13.)
A naptárreform előtt - a Gergely-naptár életbelépése, azaz 1582 előtt - Luca napjára esett a napforduló. Ilyenkor volt a leghosszabb az éjszaka, a legrövidebb a nappal. Ezen a napon elsősorban a tyúkok „termékenység varázslása” volt a cél. Ehhez kapcsolódott a nők munkatilalma. Úgy tartották, hogy ha Luca napján fonnának vagy varrnának, nem tojnának a tyúkok. Azaz, e mágikus eljárások, tevékenységek a tyúkok tojáshozamának növekedését igyekeztek elősegíteni.
Luca napján a fiúk elindultak meglátogatni az ismerős házakat és jókívánságaikért cserébe adományokat vártak. Ha ez elmaradt, akkor viszont átkokat szórtak a házra.
Karácsony böjtje (dec. 24.) 
Ezen a napon gondosan rendbe teszik, kitakarítják a házat, udvart, a jószág helyét is, hiszen vendéget várnak, a világra született kisdedet. Egész nap folyik az ünnepi előkészület, sütés-főzés. Áta sokácai a karácsonyi ünnepekre kimeszelték a szobát, az ágyba friss szalmát tettek, a szalmazsák négy sarkába pedig a boszorkányok ellen fokhagymát. A palócok kibékültek a szegényebb rokonokkal, a család állandó munkásainak természetbeli ajándékot küldtek. Bajmóc (Bojnice) városban ezen az estén a családfő papnak öltözött, és a család tagjait gyóntatta. Mindenkire ráolvasta az esztendő folyamán elkövetett hibáit. Az ünnep legjellegzetesebb mozzanatai közé tartozott a lakószoba előkészítése. A földre hintett szalma biblikus, népi értelmezése szerint a betlehemi istállót jelképezte. A szegedi tájon az asztal alá szakajtóban búzát, szalmát, takarmányt tettek, hogy termésükön áldás legyen. Zala somogyi faluban a szakajtóra még metszőkést is helyeztek, hogy használata áldott legyen. Bátya rácai körében még ma is élő hagyomány, hogy vacsora előtt a gazdaasszony bögrébe öntött vetőmagvak közé szúrt három gyertyával, a gazda pedig egy köteg szalmával jön a szobába. A szalmát szétszórják, tesznek az abrosz alá is, s csak ezután kezdődik a karácsonyi vacsora. 
December 25-e a család ünnepe. Ez is, mint minden nagy ünnep munkatilalommal járt. Leszpéden így mondták: “Ha ettünk, akkor a tányérokat sem mostuk el, akkor azt félreraktuk és másnap mostuk el.” Pereszlényben a hamut, a szemetet nem vitték ki, mert úgy vélték, ezzel kivinnék a szerencsét a házból. Jászdózsán karácsony napján nem fésülködtek.
István napja (december 26.): Szent Istvánt a keresz-tények első vértanújaként tartják számon. E naphoz kötődik a regölés szokása, amelyet a kutatók a legarchaikusabb szokásnak, a téli napfordulóra utaló varázsszövegnek tartanak. A déldunántúli regölők sorra járták a házakat köcsögdudával, csörgősbottal, s énekeltek.
Aprószentek napja (december 28.)
A Heródes parancsára tömegesen kivégzett betlehemi kisdedek emlékünnepe. „Aprószent” minden fiúcsecsemő, akit Heródes király a gyermek Krisztus keresésekor megöletett. Az Aprószentek-napi vesszőzés, az újesztendei szerencsekívánás különös fajtája. A gyanútlan gyermeket a szomszédba küldték, ahol „megvesszőzték”, hogy egészséges maradjon.
Hagyományok

Advent
Advent az eljövetel, a várakozás és reménykedés ideje, a karácsonyra való előkészület időszaka. A karácsony előtti negyedik vasárnapon kezdődik és december 24-ig tart. Újkeletű népszokás az adventi koszorú készítése erre az időszakra.
Karácsony
A karácsony Jézus születésének és a szeretetnek az ünnepe. A karácsonyt megelőző hétköznapokon, a hosszú téli estéken együtt volt a család. Beszélgettek, adventi, karácsonyi dalokat énekeltek, ezzel is készülve Jézus születésének ünnepére. Amikor az esthajnali csillag már feljött, akkor került sor a karácsonyi vacsora elfogyasztására. Ezt sok ház udvarában a gazda puskalövése előzte meg a gonosz lélek elriasztására. A gazdasszony mindent előre kikészített az asztalra, mert a vacsorát végig felállás nélkül kellett elfogyasztani. Imádkoztak, majd első fogásként mézbe mártott fokhagymát, dióbelet nyeltek. Ennek gonoszűző célzata volt. A karácsonyi asztal elképzelhetetlen hal, beigli, valamint alma és dió nélkül. A kerek alma a család összetartásának szimbóluma. Vacsora után a gazdasszony kezébe vett egy szép, piros almát, és annyi szeletre vágta, ahányan ültek az asztalnál, mondván: amilyen kerek az alma, olyan kerek, összetartó legyen a család a következő esztendőben.
A karácsonyfa állítás szokása mai formájában újabb keletű. Német protestáns szokásnak tartják, amely hazánkba a Monarchia idején került be, s az 1920-as, 30-as években terjedt el. Osztrák néprajzkutatók szerint elterjedésében nagy szerepe lehetett az első világháborúnak, amikor a katonáknak közös karácsonyfát állítottak. Nem véletlen, hogy a már meglévő hagyományokba ez az új elem olyan hamar be tudott illeszkedni. A magyar nép körében létezett hasonló szokás. Az úgynevezett termőág a téli napforduló ünnepére kiakasztott, termé-kenységet jelképező zöld ág volt, majd a kereszténység elterjedése után új tartalommal telítődött, s a teremtésre emlékező paradicsomjáték életfáját jelképezte. A díszek ugyanígy kettős eredetűek: a rajta csüngő dió és alma a termékenység, a lánc pedig egyes föltevések szerint a paradicsomi életfán tekergő kígyó jelképe.

Mendikálás
Az elnevezés (mendieare=koldulni) a szokás adománygyűjtő jellegére utal. Elsősorban a gyerekek jártak adományt kérni ez idő tájt. Kisebb-nagyobb csoportokba verődve bekéredzkedtek a házakhoz és némi ajándék fejében karácsonyi énekeket énekeltek.
Kántálás
Kántálásnak nevezték a karácsonyi énekes, verses köszöntőt. Az elnevezés a köszöntő énekes jellegére utal, mivel énekkel köszöntötték a ház lakóit. Elsősorban a felnőttek jártak kántálni este, az éjféli óráig.
Betlehemezés
Jézus születésének történetét bemutató, ma is élő, egyházi eredetű népi játék. Szereplői általában pásztoroknak öltözve, házilag készített jászollal vagy betlehemi kistemplommal járnak házról házra. Szent énekekkel, tréfás párbeszédekkel elevenítik fel Jézus születésének eseményeit.
Regölés
István napjától, december 26-tól újévig jártak a regősök. A regölés lényegében természetvarázsló énekmondás, köszöntés - bőségvarázsló, párokat összeboronáló, adománygyűjtő szokás volt. Különféle énekeket adtak elő és jókívánságokat mondtak a ház lakóinak.
Borszentelés
December 27-én, Szent János napján szokás volt a bor megáldása. Ezen a napon minden család bort vitt a templomba, amelyet a pap megáldott. A szentelt bornak mágikus erőt tulajdonítottak. Beteg embert, állatot gyógyítottak vele, öntöttek belőle a boroshordókba, hogy ne romoljon el a bor.